Fanny?
Mor?
Siri?
Maj?
Farmor?
Alexander!
Hvordan går det?
Skal vi spille litt kort før middagen?
Det er 43. gang vi feirer jul sammen.
- Kjære frøken Ester, er det virkelig mulig? - Ja, det er 43. gangen.
- Kan man tenke seg. - Ja, det er rart.
Lille frøken Ester.
- God aften, fru Ekdahl. - God aften, piker.
- Alida kan gå inn til de andre pikene. - Takk, fru Ekdahl.
- Hvorfor er du sur? - Jeg er ikke sur.
Jeg ser vel at du er sur. Du er alltid sur på julaften.
- Jeg forstår ikke hva fruen snakker om. - Du hører hva jeg sier. Du er sur.
Jævla kjerring.
Frykt ikke, Josef kjære, din engel er deg rett så nær
Nå sender jeg et hastig bud fra din skaper og din Gud
Maria og barnet skal du vekke fort og føre dem fra landet bort
Herodes truer med sin morderhand hvert guttebarn i dette land
Alt har jeg meg på minnet lagt, jeg skal gjøre det du meg har sagt
Ære være Gud på hans trone som verger om min ene sønn
Så slutter nå vårt spill
Det slutter godt, det slutter vel
Reddet er Guds sønn så visst. Reddet er vår Jesus Krist
Av dette alt vi lære kan at Herren verger hver en mann
Hver kvinne og hvert barn minsann
En jul så rik og lys ønsker vi til alle hus
Ingen må bli i mørket mer
En god jul til alle og enhver!
Tradisjonen er at familien Ekdahl holder fest for teaterpersonalet nede på scenen.
Gjestene utgjør et ganske blandet klientell.
Anerledes enn hva vi er vant til her i teaterets restaurant.
Trass i det fraber jeg meg fisefine miner, spydigheter og hevede øyenbryn.
Jeg vil se glad sjenerøsitet, varme og hjelpsomhet.
- Er det oppfattet? - Ja, direktør!
Sånn skal det lyde! Alma og Petra tar julepølsen. Selv tar jeg punsjbollen.
- Er vi klare? - Ja, direktør!
Fremad marsj!
Kom nå, Carlchen! Vi må ikke komme for sent til din mor, som i fjor!
Kom nå! Skynd deg!
Kom nå.
God jul!
God jul, Oscar!
Vær så god!
Stig på, stig på!
Vær ikke sjenerte! Kom, kom!
Mine kjære venner.
I 22 år har jeg i egenskap av -
- teaterets direktør stått her og holdt tale.
Uten å ha noen som helst begavelse -
- for den slags framtredener.
Spesielt hvis man tenker på min far, som jo var en strålende festtaler, -
- og som...
Min eneste begavelse, om man kan snakke om begavelse i mitt tilfelle, -
- det er at jeg elsker denne lille verdenen -
- innenfor dette husets tykke murer.
Og så er jeg glad i menneskene som arbeider i denne lille verdenen.
Der ute finnes den store verden, og iblant lykkes den lille verden i -
- å speile den store verden, slik at vi -
- forstår den litt bedre.
Eller også kan vi gi de menneskene som kommer hit -
- en mulighet til for et kort øyeblikk -
- eller i noen sekunder...
i noen sekunder -
- glemme bort den vanskelige verdenen der ute.
Teateret vårt er en liten...
et lite rom med orden, klarhet og omsorg -
- og kjærlighet.
Jeg vet ikke hvorfor jeg føler meg så -
- komisk høytidelig -
- akkurat i kveld.
Når du har gitt Ismael middagen hans, slokker du i butikken og låser døra.
Jeg har nøkkel med meg.
God natt, Aron.
God natt, onkel Isak.
Å Isak!
God jul!
Jeg skjønner ikke hvor alle holder hus. De burde vært her forlengst.
- Oscar holder nok en lang, kjedelig tale. - Jeg syns jeg hører dem nede i gata.
Ester! Kom hit med pelsen min!
Der kommer familien min.
God jul.
God jul, farmor.
God jul, tante.
Mamma! Du er så vakker.
Hva er det, vennen?
Moster Emma! Så hyggelig å se deg.
Moster Emma, velkommen.
- Nå spørs det bare hvor Carl og Lydia er. - De har kanskje tatt feil av tiden.
Vi har spist julemiddag kl halv fem i alle år. Det er merkelig.
Alexander, løp ned og ring på døra hos onkel Carl og tante Lydia.
- Skynd deg. Vi kommer for sent. - Hold kjeft!
- Jeg gjør det for din skyld! - Ikke mer nå, mein Carlchen.
Jeg gjør det for din skyld!
- Mamma! - God dag, Carl.
God jul, tante.
Da kan vi endelig spise.
Hva ville frøken Maj si til et lite besøk på rommet i kveld?
Spøker jeg?
Hva er det, direktør?
Det går bra.
Jeg tror jeg må hjelpe jentene med granen.
Har du merket at gubben min har begynt å oppvarte lille Maj?
- Blir du ikke sint? - Nei, jeg syns det er ganske søtt.
Unger, kom!
Nå skal onkel Carl by på et helvetes julefyrverkeri!
Stå her.
Alexander!
Nå, altså!
Nummer ett!
Nå kommer nummer to!
Nå kommer den tredje.
Alxander, hit med lyset!
"Det skjedde i de dager at det gikk ut befaling fra keiser Augustus om -
- at hele verden skulle innskrives i manntall.
Denne første innskrivning ble holdt mens Kvirinius var landshøvding i Syria.
Og alle dro av sted for å la seg innskrive, hver til sin by.
Josef dro da fra byen Nasaret i Galilea opp til Judea, -
- til Davids by Betlehem, -
- siden han var av Davids hus og ætt, -
- for å la seg innskrive sammen med Maria, sin trolovede, som ventet barn."
- Gir du deg? - Nei!
Gir du deg?
Unnskyld, det ser visst litt rotete ut.
Kom opp til oss, så skal du få en julegave.
Takk, snille fru Ekdahl.
I seng nå, barn!
Skynd deg nå, Alexander! I seng nå, unger!
Les aftenbønn.
Takk, gode Gud for hele dagen, Hjelp meg å være snill. La engelen være hos meg.
Gud bevare far og mor og farfar og farmor, -
- meg selv og søskenene mine og mine kusiner, onkler og tanter, -
- frk Vega, frk Ester, Maj, Siri, Berta, Alida, Lisen, onkel Isak og alle folk.
God natt, Alexander.
God natt.
Putte kysser som en voksen kar.
Alexander.
Se hva jeg har fått i julegave.
Se hva jeg har fått av fru Ekdahl. Det er ikke klokt.
Er jeg ikke vanvittig vakker? Er jeg ikke vidunderlig fin? Jeg ser ut som en dame.
Visst gjør jeg det!
I natt får du ikke sove i Majs seng, for Maj får besøk, forstår du.
Og Maj kan jo ikke ha så mange karer som helst i sengen.
Men han er i alle fall Majs elskling, det vet han nok.
Nå, mine kjære, må vi si god natt! Vi skal opp tidlig.
Carlchen! Du må våkne nå. Vi skal hjem.
God natt, mamma. Carl er litt trett. Jeg skal hjelpe ham.
- Kom nå. Vi skal hjem. - Kom nå. Det går bra.
God natt, tante.
God natt, mamma.
- Jeg gikk bakom her. - Jeg så det.
Hva gjorde du der?
"Der ligger hun, den vakre piken, den stakkars Arabella.
Hun vet ikke hva som venter henne.
Hun er alene, hun er alene i hele huset.
Moren hennes er død, faren hennes rangler med uhederlige kumpaner.
Hvem kommer der, når klokken slår tolv i slottstårnet? Jeg blir redd!
Hva er det for en fryktelig -
- hvit skikkelse, som svevende på månens stråler nærmer seg min seng?
Det er min døde mor! Det er min mors ånd!"
Nå får dere roe dere litt her inne!
Sov nå, unger. God natt.
- Det luktet parafin på barneværelset. - Parafin?
Ja, parafin.
- Det er ingen parafinlampe i barnerommet. - Det luktet i alle fall parafin.
Isak, nå har jeg kokt riktig sterk kaffe.
Mye bedre enn det fryktelige skvipet til frøken Vega.
Her skal du få.
Hva kan klokken være? Ti over tre.
Da kan vi sitte i to timer, så må jeg skifte til juleotten.
Så skjønt det er å ha deg her!
Du er min beste venn. Hva skulle jeg gjøre uten deg?
I fjor syntes jeg det var fint med julen, i år vil jeg bare gråte.
Antakelig holder jeg på å bli gammel.
- Syns du at jeg er blitt gammel, Isak? - Du er blitt eldre, det er du.
Jeg tenkte vel det.
Ja, jeg ville bare gråte.
Men det er jo morsomt med barnebarna, så klart.
Jeg syns Oscar ser dårlig ut. Han jobber for mye, sliter seg ut på det teateret.
Og hva er det nå for noe at han skal spille Gjenferdet? Han burde spare seg.
Dessuten er han en forferdelig dårlig skuespiller!
Jeg undres om Emilie forstår at han er syk og trenger hvile?
Jeg tror jeg skal snakke med henne.
Han er dyktig, så klart, Oscar. Dyktig og samvittighetsfull.
Teateret går med et lite overskudd. Er ikke det hyggelig?
For noen år siden måtte jeg bidra med 50 000 kr i året. Det gjorde ikke noe, -
- men Oscar syntes alltid det var så flaut å be meg om penger.
Det er noe annet med Carl.
Nå har han bedt meg om et nytt lån, men jeg har sagt nei.
Kommer han til deg for å låne, må du også si nei. Lov meg det.
Jeg forstår ingen ting. Gang på gang hjelper jeg ham.
Etter et år er han i en ny knipe.
Han sier han ikke går til ågerkarer, men jeg vet ikke.
- Vet du? - Jeg vet ingen ting.
Og det stakkars tyske mennesket han er gift med. At Carl kunne falle for henne.
Det må være noe erotisk, tror jeg. Hva tror du, Isak?
Erotisk? Kanskje noe sånt, ja.
- Du hører ikke etter hva jeg sier. - Jo da!
Det gjør ikke noe. Det viktigste er at du holder meg med selskap.
Car og Gustav Adolf er overerotiske, det har de etter sin far, han var overerotisk.
Jeg syntes nok det ble litt for mye av det gode, men jeg nektet aldri.
Gustav Adolf er verst. Jeg har snakket med Alma om det.
Hun sier så klokt at hun ikke bryr seg om hans små sidesprang, -
- ettersom han er verdens snilleste og flinkeste ektemann.
Det er flaks at Alma tenker som hun gjør.
Man burde kanskje advare den lille jenta, Maj, eller hva hun nå heter.
Fryktelig søt, må jeg si, og flink med barna, vakre farger, nett figur.
Synd hun er låghalt, stakkar.
Er du lei deg for at du er blitt gammel, Isak?
Nei, det er jeg virkelig ikke. Alt blir bare verre.
Verre mennesker, verre maskiner, verre krig.
Og verre vær! Det er godt en snart er død.
Du er en fæl, gammel verdensforakter, du, Isak. Det har du alltid vært.
- Jeg tenker slett ikke som deg. - Nei, det ante meg.
Det forhindrer ikke at jeg vil gråte.
Syns du det ville være utrivelig om jeg gråter en liten stund?
Nei, det går ikke. Det blir ikke til noe.
Jeg får drikke mer konjakk.
Hva ler du av?
Isak, husker du da du og jeg satt der i sofaen og kysset hverandre som gale?
Du hadde knappet opp blusen min, og visst mer også, jeg husker ikke så nøye.
Så blir forhenget dratt til side, og der står min kjære ektemann!
Det var akkurat som i et stykke av Feydeau.
Jeg skrek og du prøvde å storme på dør.
Han løp etter pistolen sin og jeg hengte meg fast i bena hans.
Og siden ble dere venner for livet.
- Din mann var et storsinnet menneske. - Ja.
Nå gråter jeg, ser du.
Det glade, fine livet er slutt.
Det ekle, skitne livet kaster seg over oss.
Jo, det er sånn.
Nei, dette her går virkelig ikke an! Nå skal jeg vaske og sminke meg, -
- gjøre meg litt pen på håret og ta på meg korsettet og silkekjolen.
En gråtende, ømhetstørstende kvinne forvandler seg til en fattet farmor.
Vi spiller våre roller. Noen spiller dem dårlig, andre spiller dem med omsorg.
Jeg tilhører den siste kategorien.
God natt, min skjønne Helena.
Du var en søt elsker, du var som jordbær.
Fru Ekdahl ba meg hjelpe til med morgentoalettet. Klokken er ti på fem.
Et konditori i Slottsgatan!
Egne bakerivarer.
Kaker, terter, boller og konfekt.
Hva sier du, Maj-liten? Ville ikke det smake?
Du forestår alt sammen, du er sjefen, du bestemmer.
Senest i går sa jeg til Alma:
"Se på lille Maj. Hun er jo en prinsesse."
For noen bryster du har, barn! Får jeg se ordentlig?
Du gjør meg gal!
Ikke vær redd, jeg er en herlig elsker, det sier alle kvinner!
Når direktøren har fått meg på rygg, glemmer han det med konditoriet.
Jeg sverger, Maja min! Få noe å skrive på!
Nå skal du se. Her!
Her er en penn.
Nå skriver jeg:
"Maja Kling -
- skal forestå mitt konditori. Undertegnet Gustav Adolf Ekdahl.
Julaften 1907."
Dette er en kontrakt, forstår du.
Du stikker den bare under nesen på en advokat om jeg skulle glemme løftet mitt.
Direktør Ekdahl må være forsiktig, så jeg ikke havner på tjukken.
Nå, hva syns du? Er ikke onkel Gusten ganske koselig?
Har du noensinne kjent et sånt treben? Hoppsann! Dæven!
Jeg tror raketten gikk av med én gang.
Ja ja, sånt hender. Var det ikke deilig?
Direktøren er en riktig bukk.
Og Maj er mitt lille lam!
Gud i himmelen, jeg må legge meg på rygg, jeg ble helt svett.
- Jeg har spist og drukket for mye. - Direktøren er vel ikke dårlig?
Jeg har det som en prins i en baker- butikk, eller rettere sagt i et konditori.
Hvordan kan man bli dårlig med en slik liten snelle? Sett deg skrevs over meg!
Direktøren er aldeles umulig.
Dumme, dumme rytter, rider bare videre
Nå har vi det riktig paradisisk svinaktig -
- skjønt, hva?
- Jøsses, som hjertet hans slår. - Jeg har et fantastisk godt hjerte.
- Nå må han gi meg en ny seng. - Du skal få et konditori -
- og et hus og vakre møbler og en stor, liten seng.
- Og fine klær. - Ingen skal være vakrere enn deg.
Du skal være Gustav Adolfs elskerinne -
- og jeg kommer til deg hver lørdag og onsdag klokken tre.
Han er dum. Han er dum, sier jeg.
- Er jeg dum? - Ja, en riktig treskalle.
Jeg er vel ingen treskalle.
Jo, det er han, hvis han innbiller seg at jeg vil ha noe av ham.
- Vil du ikke ha noe? - Forstår han ikke at jeg spøker med ham?
Spøker?
- Spøker hvordan da? - Direktøren ble vel ikke sint?
Jeg blir ikke sint, men jeg vil ikke bli behandlet som en idiot.
- Ikke le. - Jeg syns han er så koselig.
Nei, nei, nei.
Jeg holder på å bli forkjølet. Jeg har vondt i halsen når jeg svelger.
Det klør i tennene.
Her er kaldt som i helvete. Hvorfor fyrer vi ikke?
Vi har ingen kreditt hos vedhandleren. Vi skylder 150 kroner, weisst du doch!
Det er da faen at du ikke har lært deg å snakke svensk på 23 år. Snakk svensk!
Jeg prøver så godt jeg kan.
På tirsdag spurte jeg mamma om å få låne 10 000 til å betale lån.
Hun tok fram et papir der det sto at jeg skyldte henne 37 000 kroner.
- Du får gå til jøden. - Takk, jeg har alt vært der.
Jeg betaler en helvetes ågerrente, og er jeg ikke punktlig, sier han det til mamma.
- Jeg har noen smykker. - Ldiot!
Det ville ta seg ut, hva? Professor Ekdahl løper til pantelåneren.
Skal du ikke komme og legge deg nå, mein Schatz?
Kom, Carlchen. Kom und sett deg hos meg.
Du lukter vondt. Har du sluttet å vaske deg, eller begynner du å råtne?
Nei, jeg lukter slett ikke vondt.
Det er du som har lukthallusinasjoner.
Det blør!
- Skal jeg lage en bandasje til deg? - Nei takk.
- Skal du ikke prøve å sove litt? - Jo.
Jeg syns så synd på deg, mein Carlchen.
Hvordan blir man en middelmådighet?
Kan du svare meg på det?
Hvordan faller støvet?
Når har man tapt?
Først er man en prins som skal arve kongeriket.
Plutselig, før man vet ordet av det, -
- er man avsatt.
Døden prikker en på skulderen.
Det er kaldt i rommet og vi kan ikke betale veden.
Jeg er dum og ekkel.
Eklest er jeg -
- mot det eneste mennesket som bryr seg om meg.
Du kan aldri tilgi meg. Jeg er en dritt og et fe.
- Jeg kan lage en varm vintoddi til deg. - Ikke vær så forbannet servil!
Tørk deg rundt munnen. Du har alltid våte lepper. Det er ekkelt!
Jeg mener ikke å være ekkel.
Nei, jeg vet det, mein Liebling.
Å liv!
Å søvnløshet, -
- fattigdom og ydmykelse!
Rekk ut din hånd, og du famler i tomheten.
Hvorfor er jeg så jævla feig?
God natt.
- God morgen, pappa. - God morgen, Petra.
Får man ikke et kyss?
- God morgen, Gustav Adolf. - God morgen, Alma.
Petra, stek tre egg med skinke til pappa og smør to skiver med mysost.
- Hva vil du ha å drikke? - Øl.
Petra, du vet hvor ølfatet står.
Nei, forresten, jeg tror det er noen flasker porter i isskapet.
- Du vil heller ha en porter, ikke sant? - Ja.
Petra, ikke stå der og kop. Vi skal være hos farmor om en time.
- Hvordan går det? - Konjakk.
- Jeg har hengt fram klærne dine. - Takk.
- Det er varmt vann, om du vil ta et bad. - Takk, det går bra.
Skynd deg da.
Du er nå forbannet stilig.
Du er en stor dritt.
- Bli med i sengen en liten stund. - Jeg har akkurat satt opp håret.
Vi tar et kjapt stående, mor lille. Det er heller ikke å forakte.
- Petra kommer med frokosten. - Vi låser døren.
Kom da, men la det gå fort.
- Nei, jeg tror ikke jeg kan. - Kan du ikke?
Nei, det må være noe galt.
- Du er vel ikke syk, Gusten? - Nei, jeg er frisk som bare det.
- Legg deg på sengen. - Ja, jeg legger meg på sengen.
- Skal jeg ta inn frokostbrettet? - Ja takk, det var snilt.
Tenkt at jeg ikke har slått deg i hjel.
Hva sier du nå da?
Ja, mine venner, tiden er inne.
Rett som jeg i min hage som vanlig nøt min middagsblund, -
- snek din onkel seg innpå meg i min stille ro.
Med saft av bulmeurt -
- i en flaske og tømte i ørets ganger spedalskhetsgiften -
- som mot menneskeblod slik en bitter fiendskap besitter
- at det kvikksølvaktig seg søker fram -
- gjennom menneskekroppens alle ganger og tykner plutselig -
- det sunne blod som når man drypper eddik i melk.
Slik gikk det meg. På et øyeblikk spedalskheten slo, -
- som på en Lasarus, med skabb og stygge sår på min glatte kropp.
Så uhyggelig, uhyggelig, overmåte uhyggelig!
Fins det hjerte i deg, så tål det ei, la ikke Danmarks kongeleie -
- få være et beists og den frekke blodskams leir!
- Nå vet jeg ikke hva jeg skal gjøre. - Herr Ekdahl reiser seg og går ut.
- Hvor er jeg? - Herr Ekdahl er her. I teateret.
Jeg tror vi skal gå hjem og hvile litt.
- Hva er det som har hendt? - Du ble visst litt trett, tror jeg.
Skal jeg ringe etter ambulansen?
Hva gjør jeg her?
Du spilte teater.
Spilte teater...
- Hvorfor spilte jeg teater? - Kom nå, Oscar, så går vi hjem.
Skal jeg dø nå?
Kan dere ikke hjelpe meg litt?
Jeg skal skaffe en drosje.
Han må ha frakken sin.
Alexander! Kom nå!
Kom nå!
Stopp!
Hallo der! Stopp!
Ta kjerra bak dere!
Nei.
Vi vet ikke det ennå.
Ja, la oss håpe det. Takk for at De ringte.
- Hvordan er det med vår kjære Oscar? - Vi kan bare håpe.
- Hvordan går det? - Det er snakk om timer.
- Har han vondt? - Han sover nesten hele tiden.
Gå ut til Ester og Vega på kjøkkenet, så får dere sjokolade og smørbrød.
Tenk, barn, dette brevet skal helt til en liten misjonsstasjon i Kina!
Herr Albrektsson fortalte at puddelen hans har fått fire valper.
Der bor en venninne av meg. Hun har bodd der i 50 år.
Herr Albrektsson lurte på om ikke Fanny og Alexander ville ha en liten puddelvalp.
- Vi får ikke ha hund eller katt for mor. - Den kan jo bo her hos oss.
- Kan den bo her? Så fint! - Ja, ellers måtte den jo selges.
Da jeg var i Kina med venninnen min, og vi arbeidet ute i felten, -
- da hadde vi hund og tre katter.
- Skal vi spille én gang til? - Da får du ha de røde.
Herr Albrektsson tjener godt på sine fine hunder, men denne ville han gi bort.
- Han er jo formuende. - Det er fruens penger, kjære Ester.
Vil Fanny og Alexander ha hver sin sirupskake?
Ja takk, frøken Vega.
Nå er brevet i alle fall ferdig. Fanny kan få slikke på konvolutten.
Vær så god.
- Vil Alexander låne fløyten? - Nei takk.
- Slikk på et frimerke, Alexander. - Nei takk.
Da får du slikke på frimerket.
Takk skal du ha, lille venn.
Nei, la være.
Kom inn.
Mor sa jeg skulle hente dere. Kom, så legger vi den fra oss der.
Kom nå, Alexander. Det er ikke farlig.
Kom hit, Alexander.
Kom nå.
Jeg venter der ute.
Kom hit, Fanny.
- Si til Alexander at det ikke er farlig. - Jeg skal si det til ham.
Nå kunne jeg ha spilt Gjenferdet i Hamlet -
- riktig bra.
Ingen ting, -
- ingen ting skiller meg fra dere.
Ikke nå og ikke siden.
Det vet jeg.
Det ser jeg fullstendig -
- klart.
Jeg tror at jeg skal komme dere nærmere nå -
- enn da jeg levde.
Nå vil jeg se på Alexander.
Alexander!
Far sier at det ikke er farlig.
- Vær ikke barnslig nå! - Prøv å være flink nå, Alexander.
Fanny, våkn opp!
Piss! Dritt! Pikk!
Piss! Skitt!
Piss! Promp! Bæsj! Kuk! Fitte! Satan! Helvete!
Piss! Høna! Ræva!
Piss! Pikk! Dritt!
Frøken Siri, si til barna at de kan få gå fra bordet.
Hører du noe?
Alexander, våkne! Det er noe der ute.
God dag, Alexander. Ikke glem å hilse mamma så mye.
Hei!
Hva er det?
Alexander, noen vil snakke med deg. Du får vente med sjokoladen.
- Hva har jeg gjort? - Det vet du best selv.
- God dag, Alexander. - God dag.
Vi har møtt hverandre før, under tristere omstendigheter, da jeg begravde din far.
Siden har din mor til tider kommet til meg med sine bekymringer. Det er jo naturlig.
Jeg er en nær venn av din farmor, jeg er menighetens sjelesørger.
Biskopen har vært svært snill mot meg i denne vanskelige tiden, Alexander.
Vi har også snakket om deg, gutten min.
Jeg har fortalt biskopen hvor stolt jeg er over mine snille barn.
Du og din søster er flinke på skolen. Flittige og får gode karakterer. Ikke sant?
Du skal ikke være redd. Jeg er din venn og vil deg vel. Det tror du vel?
Men flittighet og gode karakterer er ikke alt her i verden.
Snyt deg, Alexander.
Så skittent lommetørkleet ditt er i dag. Har ikke Maj gitt deg et rent?
Jævla dritt!
Som jeg sa: Flittighet og gode karakterer er ikke alt her i verden.
- Nå skal du høre på biskopen. - Det gjør han sikkert. Ikke sant?
Du er ganske spent på hva jeg skal si. Du begynner å bli voksen, Alexander.
Derfor skal jeg snakke til deg som en voksen til en voksen.
Kan du si meg...
Kan du forklare meg hva som er løgn og hva som er sannhet?
Kan du det?
Du syns det var et dumt spørsmål. Jeg ville bare spøke litt med deg.
Selvsagt vet du hva som er løgn og sannhet. Ikke sant, Alexander?
Det er bra, gutten min.
Selvsagt vet du også hvorfor man lyver.
Hvorfor lyver man? Hvorfor lyver man, Alexander?
Kan du forklare meg hvorfor man lyver?
Fordi man ikke vil snakke sant.
Det var et meget listig svar, unge venn. Men så lett slipper du ikke.
Altså spør jeg deg:
- Hvorfor vil man ikke snakke sant? - Jeg vet ikke.
Vi har god tid, og jeg er så interessert i svaret at jeg venter hvor lenge som helst.
Det tror du ikke, men det er faktisk sant.
- Man lyver for å vinne en fordel. - Bra svart, gutten min! Bra og konsist.
Da fortsetter jeg å spørre, og nå får du tilgi at jeg blir mer personlig:
Kan du forklare din mor og meg hvorfor du har løyet på skolen?
Din klasseforstander skrev til meg at du har spredt merkverdige løgner i klassen.
- Hva da? - Solgt til sirkus!
Benekter du at du har sagt til klassen at jeg solgte deg til et omreisende sirkus?
Og at når semesteret er slutt, kommer sirkusfolket og henter deg.
At du skal opplæres til akrobat og sirkusrytter -
- sammen med en jevngammel sigøynerske som heter Tamara.
Gå bort til din mor og be om forlatelse for all sorg og uro du har forvoldt henne.
Gå nå bort til din mor og be henne om forlatelse.
Du hører hva jeg sier.
Jeg ber mor om forlatelse for at jeg løy og lover at jeg aldri skal gjøre det mer.
Det er bra. Saken er oppklart og trenger aldri mer diskuteres.
Fantasi, forstår du, er noe storartet, en veldig kraft, en gave fra Gud.
Den forvaltes for vår del av de store kunstnerne, dikterne, musikerne.
Jeg skal hente Fanny.
Kom, Alexander!
Jeg har noe viktig å fortelle dere.
Edvard har spurt om jeg vil gifte meg med ham.
Jeg har med takknemlighet og glede tatt imot tilbudet hans.
Dels har jeg lenge levd alene, -
- dels trenger barna mine en fast hånd, en far.
Det er klart at mye kommer til å bli..!
Må Gud se i nåde til vår lille familie.
Jeg vil at vi faller på kne og forenes i en inderlig bønn.
Må Gud, vår Fader, i sin nåde se til vår lille familie -
- og bevare oss fra alt ondt i alle våre levedager.
Jeg ber deg, Gud, om at jeg får styrke -
- til å være et vern og et forbilde for disse farløse små.
Jeg ber deg også om styrke til å være en støtte -
- for denne unge, ensomme kvinnen.
På 1400-tallet, da bispegården ble reist, var man ikke så nøye med komforten.
Forgjengerne mine har bevart alt uendret, og jeg følger den tradisjonen.
I disse gamle rommene fins en skjønnhet som er uforgjengelig.
Vi skal være takknemlige for at vi får leve i en atmosfære av nøysomhet og renhet.
Nei se, der kommer min mor og søster!
Er dere her alt?
Velkommen, fru Ekdahl.
Takk.
Dette er min søster Henrietta.
- Velkommen til bispegården. - Takk.
Kom og hils nå, barn!
Dette er fru Tander, vår dyktige kokke, som har vært hos familien vår i 30 år.
Dette er min kommende hustru, fru Emilie Ekdahl.
- God dag, fru Ekdahl, og velkommen. - God dag, fru Tander.
Og dette er våre dyktige hushjelper, Karna, Selma og lille Justina.
Nå skal vi hilse på faster, som dessverre er syk og sengeliggende.
Hvordan har faster Elsa det i dag? Vi har besøk, og ikke hvem som helst.
Kom og hils, barn. Ikke vær redde.
Min kommende hustru. Fru Emilie Ekdahl, den kjente skuespillerinnen.
God dag, frøken Bergius.
Barna har sovnet. Det er sent og vi må gå hjem.
- Nei, ikke gå riktig ennå. - Hva er det, Edvard?
Jeg har et ønske. Ett eneste ønske, men viktig.
Jeg sier det nå, så du kan ombestemme deg hvis det er umulig å oppfylle.
Jeg vil at du og dine barn skal komme til mitt hus uten eiendeler.
Hva mener du?
Jeg vil at du forlater ditt hjem, -
- dine klær, dine smykker, dine møbler, -
- dine verdisaker, -
- dine venner, dine vaner og tanker.
Jeg vil at du helt og holdent forlater ditt tidligere liv.
Skal jeg komme naken?
Jeg mener det alvorlig, min elskede. Jeg vil du skal komme som en nyfødt -
- til ditt nye liv.
Og barna? Lekene deres, dokkene, bøkene...
Ingen ting.
- Jeg må snakke med Alexander og Fanny. - Det er din avgjørelse.
Jeg kan bestemme for min egen del, ikke for barna. Jeg må spørre dem.
- De må ofre noe for sin mors lykke. - Du er allerede ond.
Kyss meg!
- Jeg er ikke det minste ond. - Jeg skal nok få dem på min side.
- Du må tenke deg om, Emilie. - Jeg har allerede tenkt.
Selv har jeg ingen vansker med å oppfylle ønsket ditt.
Jeg har nok aldri brydd meg om noen ting for alvor.
Iblant har jeg lurt på om det var en alvorlig feil med følelsene mine.
Jeg kunne ikke forstå hvorfor ingen ting gjorde riktig vondt, -
- og hvorfor jeg aldri kunne føle meg riktig glad.
Nå vet jeg at avgjørelsen er her.
Jeg vet vi kommer til å gjøre hverandre vondt, men jeg er ikke redd.
Og jeg vet vi kommer til å gi hverandre glede, og gråter iblant av redsel, -
- fordi tiden er så kort, dagene går så fort, ingen ting er uforanderlig.
Kyss meg nå, og hold meg helt rolig i din favn slik bare du kan, min elskede.
Jeg, Olof Henrik Edvard Vergerus...
tar deg, Elisabet Emilie Josefin Ekdahl...
til min ekte hustru.
Jeg skal elske og ære deg i gode og onde dager.
Som symbol på det gir jeg deg denne ringen.
Jeg, Elisabet Emilie Josefin Ekdahl...
tar deg, Olof Henrik Edvard Vergerus...
til min ektemann.
Jeg skal elske og ære deg i gode og vonde dager.
Som symbol på det tar jeg imot denne ringen.
I Gud Faders og Sønnens og Den Hellige Ånds navn.
Amen.
Dere er nå rette ektefolk, -
- herved bevitnet framfor Gud og denne kristne forsamling.
- Er det nå bra, dette her? - Du så jo hvor lykkelig kjære Emilie var.
- Jeg tenker på barna. - De venner seg nok til det, mamma.
Han er en inni helvetes kvinnebedårer, biskopen.
Det har du ingen anelse om, kjære Carl.
- Jeg vet ikke hvorfor jeg bare vil gråte. - De burde kostet på seg en bryllupsreise.
Jeg ville be dem til huset vårt i Provence, men jeg fikk ikke for Emilie.
Det er vel ikke så rart. Hun har en forferdelig respekt for sin nye mann.
En staselig mann, si hva man vil.
- Han har sikkert løstenner. - Det er det dummeste jeg har hørt.
- Hans mor var i alle fall svært hyggelig. - Søsteren er visst et satans rivjern.
Jeg føler på meg at vi får Emilie tilbake. Ganske snart.
Barna har visst ingen matlyst.
De påvirkes av at alt er nytt og uvant. Det må du forstå, Henrietta.
Kanskje de misliker det gode brødet og den smakelige maten.
Første kvelden vår sammen skal vi være glade.
Jeg vil så visst ikke ødelegge første kvelden vår, -
- men heretter... Ja, det er like godt jeg sier fra om det straks:
Heretter får ingen gå fra bordet uten å ha spist opp maten sin.
Henrietta, det er jeg som bestemmer over mine barn. Jeg avgjør...
Det fins en grunnregel i dette huset som ingen får bryte, ikke engang du, -
- og det er respekten for de jordiske gaver.
Jeg tror du har misforstått noe meget vesentlig, kjæreste Henrietta.
Men la oss utsette denne diskusjonen til et mer passende høve.
Tilgi meg, kjære Emilie. Jeg glemmer meg.
Du er sikkert en mye dyktigere husmor. Jeg vil spørre deg til råds om alt.
Edvard har formant meg minst hundre ganger.
Det er ikke så lett, skal jeg si deg, å innse at man er blitt overflødig!
Det er nok nå, Henrietta.
Jeg får kanskje si at vi er tidlig oppe her i huset, hverdag som søndag.
Klokken seks samles vi til morgenbønn i Edvards arbeidsrom.
Og vi rer sengene våre og rydder rommene våre selv.
I dette hus hersker punktlighet, renslighet og orden.
Bli ikke forskrekket, barn. Min datter mener det ikke så ille som det lyder.
I begynnelsen tar vi det med humør.
Jeg forstår ikke. Om hensikten er å innføre en slags oppdragelse...
Slett ikke, kjære, lille Emilie.
Jeg er overbevist om at barna selv etter hvert innser -
- hvor artig det er å gjøre sine plikter med omhu.
Alt skal nærmest være som en lek.
Jeg tror ikke mine barn liker slike leker. Ikke jeg heller, forresten.
Det får framtiden vise, min kjære Emilie.
De kommer nå! Legg deg, Alexander! Du også, Fanny! I seng!
Og nå ber vi aftenbønn.
Takk, gode Gud, for i dag. Hjelp meg å være snill. La engelen være hos meg.
- Gud bevare far, mor, farfar, farmor... - Og Edvard.
Og Edvard, meg selv, søskenene mine, fettere, kusiner, onkler og tanter, -
- frk Vega, frk Ester, Maj, Siri, Berta, Alida, Lisen, onkel Isak og alle folk.
God natt, Alexander.
Justina, det er et par ting jeg vil snakke med deg om for morgendagen.
Hva for en bok leser du, Alexander?
God natt, gutten min.
- God natt, barn, og Gud velsigne deg. - God natt, onkel Edvard.
Mitt høyeste ønske er at vi skal leve i fred med hverandre.
Kjærlighet kan ikke befales, men vi kan vise hverandre respekt og hensyn.
Gå i forveien, kjære, så kommer jeg.
- Hva slags dokkehus er dette? - For 15 år siden bodde to småpiker her.
De druknet nede i elva sammen med moren sin.
- De spøker kanskje! - Ikke vær dum, spøkelser fins ikke.
- Bodde barna i dette rommet? - Jeg tror dette var barneværelset.
- Vi har fått en kjedelig stefar. - Den søsteren er ikke riktig klok.
- Og det fleskeberget som må mates, - Jeg vil ikke bo her.
Dere må gi meg litt tid! Det er så mye som skal forandres.
Noen ting går fort, andre vil ta lengre tid.
Det viktigste er at vi ikke mister motet.
- Hvorfor giftet du deg med biskopen? - Fordi jeg elsker ham. Slik er det.
Og nå skal vi sove. Når vi ikke er så trette, vil alt være mye morsommere.
Spill ikke Hamlet nå, gutten min. Jeg er ikke dronning Gertrud -
- og din snille stefar er ikke kongen av Danmark og dette er ikke Kronborg, -
- til tross for at det ser så dystert ut.
Jævla dritt!
Kom, så skal du få se noe, Fanny!
Det er gitter utenfor vinduene. De kan ikke åpnes.
Nettopp slik er det, Oscar.
Man er gammel og man er barn samtidig.
Og så forstår man ikke hvor den lange tiden imellom tok veien.
Den som ble ansett som så betydningsfull.
Får jeg ta hånden din?
Jeg husker hånden din da du var barn. Den var liten og fast og tørr.
Og håndleddet var så fryktelig smalt.
Det var morsomt å være mamma.
Det var morsomt å være skuespiller også, men morsommere å være mamma.
Jeg likte å ha stor mage, jeg blåste hjertens gjerne i teateret.
Alt sammen er forresten roller. Noen er morsomme, andre mindre morsomme.
Jeg spiller mamma, spiller Julia, Margaretha.
Plutselig spiller jeg enke. Eller farmor. Den ene rollen avløser den andre.
Det gjelder å ikke vike unna.
Men hvor ble det av alt sammen?
Kan du si meg det, gutten min?
Du er snill, du lytter til din gamle mamma når hun monologiserer, som Isak pleier si.
Du er en snill gutt, Oscar.
Og jeg sørget forferdelig da du gikk bort.
Det var en underlig rolle.
Følelsene kom fra kroppen.
Visst kunne jeg beherske dem, -
- men de slo i stykker virkeligheten, om du skjønner hva jeg mener.
Siden har virkeligheten forblitt knust, -
- og underlig nok føles det riktigere slik.
Så jeg gjør meg ingen møye med å få den hel igjen. Jeg bryr meg faktisk ikke om -
- at ingen ting stemmer.
- Oscar, gutten min? - Ja, mamma.
- Du er lei deg? - Jeg uroer meg.
- Du uroer deg for barna? - Ja.
Ja, ja...
Nå er det kveldsmat.
Vær så god. Når dere har spist, går dere rett i seng.
Brettet får stå her til i morgen.
Fru Tander sendte noen syltetøykaker til dere.
Jeg blir evig ulykkelig om frk Vergerus får vite at dere har fått dem av meg.
- Er ikke mor kommet tilbake? - Nei, moren deres er ikke kommet tilbake.
- Hun sa jo hun skulle komme i kveld. - Ja, jeg vet ikke hva jeg skal si.
Hvorfor sukker Justina sånn hele tiden?
Jeg har jo ikke vært så lenge i dette huset, gudskjelov.
Fru Tander, som var kokke alt på salig bispinnens tid, kan fortelle litt av hvert.
Vil Justina ha en kake?
- Ja takk. - Hva sier fru Tander?
Fru Tander sier det var likedan på salig bispinnens tid.
Bare verre.
- Stakkars barn. - Du mener oss?
Nei, jeg mener nok ikke dere.
Jeg mener de stakkars små som fant sin død i den mørke, kalde elva utenfor.
Salig bispefruen prøvde å redde dem, men ble dratt ned av strømvirvlene.
Siden fant man dem nede ved domkirkebroen.
Der hadde de klamret seg fast til hverandre -
- så de var som én stor kropp.
Man måtte sage av dem armene for å få lagt dem i hver sin kiste.
Siden da har det aldri vært ordentlig ro her i huset, sier fru Tander.
- Spøkelser fins ikke. - Ikke vil jeg skremme noen.
Men alt er ikke som det skal være her i huset.
Se på hånden min. Skinnet er revet av, det er bare røde kjøttet.
Jeg skulle servere morgenkaffen til biskopen.
Da jeg tok i dørklingen, satt huden fast og ble revet av.
Og da var det noen som lo bak meg. Jeg hørte det tydelig, og snudde meg.
Men det var ingen der.
Og det er jo ganske synd på den som må...
Jeg bør ikke si så mye. Jeg skal nok tie, jeg.
Nå låser jeg døra.
Ikke vær urolige. I morgen er sikkert moren deres tilbake, -
- og da kommer hans høyvelbårenhet selv og befrir dere fra fangenskapet.
- Jeg har sett dem, jeg. - Hvem har du sett?
- Fruen og barna, så klart. - Snakker Alexander sant nå?
- Mitt æresord som svensk borger. - Hvor så du dem?
Jeg hadde vært i biblioteket til den mannen som er gift med mor.
Han hadde skjelt meg ut. Jeg husker ikke hva grunnen var.
Jeg gikk gjennom matsalen. Det var merkelig lyst i rommet.
Da så jeg først den ene lille piken i døråpningen, hun bare løp forbi, -
- liksom på tå, uten en lyd.
Så kom den andre piken, den eldre, -
- hun med det mørke håret, hun som har så store øyne.
Hun stoppet og så på meg, -
- og gjorde liksom tegn til at jeg skulle snu meg.
Og der, opplyst av sollyset, -
- sto fruen selv i sin svarte kjole.
Hun sa til meg med svak, nesten uhørlig stemme -
- at jeg ikke skulle være redd og at hun hadde noe å fortelle.
Hva sa hun?
Jeg vil ikke skremme noen, men hun sa følgende:
"Jeg vil at du skal vite hemmeligheten vår.
Stefaren din, ektemannen min, -
- låste meg og mine barn inne i soveværelset.
Der hadde vi levd i fem dager og fem netter -
- uten verken mat eller vann.
I vår fortvilelse bestemte vi oss for å flykte.
Vi bandt sammen laken og prøvde å klatre ned -
- fra vinduet til den smale landtungen som stikker ut i det dype vannet.
De to døtrene mine klatret først, men styrtet hodestups i vannet -
- og ble dratt ned i dypet.
Jeg prøvde å redde dem, men ble dratt inn i en svart strømvirvel -
- som fikk tak i klærne mine.
Først under vann fikk jeg tak i hendene til barna mine -
- og dro dem til meg."
Neimen Maj! Så hyggelig. Kom inn, kjære barn.
- Håper ikke jeg kommer ubeleilig. - Så visst ikke.
Gi meg et kyss.
Det er bra.
Veldig nett. Har du sydd den selv?
- Ja, jeg har sydd den selv. - Vakkert tøy, vakkert mønster.
- Er du ikke med på utflukten, du? - Får ikke plass i båten med så stor mage.
Tullprat, Maj! Er noe galt?
- Jeg er kanskje dum som uroer meg. - Kom, så setter vi oss i trappa.
Du uroer deg for barna?
Alexander og jeg avtalte å skrive til hverandre. Jeg har alt skrevet sju brev.
- Har du ikke fått svar? - Ett prospektkort, for tre uker siden.
"Kjære Maj. Vi har det bra. Onkel Edvard har tatt oss med på en utflukt til...
Botanisk hage.
Vi har lært masse om sjeldne blomster.
Takk for brevene dine. Jeg skal skrive når jeg får tid.
Din hengivne Alexander. Hilsener fra Fanny."
Vi gjør Emilie urett. Hun er i stand til å ta vare på sine barn og seg selv.
Vi uroer oss unødig, skal du se.
Jeg kom hit før Fanny ble født. Det er mine barn også.
- Skal du gå alt? - Jeg ville snakke med fru Ekdahl.
- Da kan du vel bli en stund. - Tusen takk for vennligheten, -
- men de skal ha middag når de kommer, og jeg har ikke satt steken i ovnen.
Kjære barn, er det så vanskelig?
Det er vanskelig.
- Er det konditoriet? - Det også.
Gustav Adolfs stahet, forstår jeg.
Jeg vil ikke såre ham, han er jo så snill.
Men mest uroer jeg meg for barna.
Unnskyld at jeg gråter. Som jeg oppfører meg! Unnskyld.
Fru Tander spør om biskopen spiser kvelds alene etter aftensangen.
Si at jeg ikke vil ha aftensmat, bare melk og en brødskive på soverommet.
Takk, Deres høyvelbårenhet, jeg skal overbringe det.
- Var det noe annet du ville? - Jeg vet ikke.
Hvordan skal jeg si det, det er så ubehagelig, og virker som jeg løper med...
- Jeg kan ikke stå her i døra. - Kom inn, og lukk døra etter deg.
Biskopen har sagt jeg skal holde øye med barna, høre på hva de snakker om -
- og fortelle om jeg hører noe spesielt. - Nå?
Alexander kom med en forskrekkelig historie.
Den gikk ut på at...
Det er så forferdelig at jeg vet ikke hvordan jeg skal få sagt det.
Han påstår at salig bispinnen ble innelåst av biskopen -
- og druknet sammen med sine barn da hun prøvde å rømme ut vinduet.
- Nå? - Det var alt.
Justina kan gå.
Hvem der?
- Det er bare meg. - Emilie!
Stå opp straks! Stefaren din vil snakke med deg.
Kle på deg! Stefaren din vil snakke med deg.
Skynd dere!
Alexander, gutten min. Du har i nærvær av din søster og Justina -
- beskyldt meg for å ha myrdet min hustru og mine barn.
Vil Justina gjenta det hun fortalte.
Alexander påsto at han hadde sett den døde bispinnen og hennes barn.
Hun snakket til ham. Hun sa mannen hennes, hans høyvelbårenhet biskopen, -
- hadde låst henne og barna inne på soverommet uten verken mat eller vann.
Femte dagen prøvde de å rømme ut vinduet, men druknet i fluktforsøket.
- Kjenner du igjen dette, Alexander? - Nei.
- Du påstår at Justina har vitnet falskt? - Hun kan ha drømt.
- Vil Justina edfeste det hun sa? - Ja, Deres høyvelbårenhet.
Det er bra, Justina. Fanny! Har du hørt Alexanders beretning?
Nei.
Du fastholder altså at Justina enten har løyet eller drømt?
Ja.
Kom fram til bordet, Alexander. Vil du avlegge ed på det du har sagt?
Selvsagt.
Det er en dødssynd å sverge falskt.
Det kalles mened og straffes hardt.
Jaså.
Legg din venstre hånd på Bibelen og gjenta etter meg:
"Jeg, Alexander Ekdahl...
sverger ved Den hellige skrift og den levende Gud...
at alt jeg har sagt, sier og kommer til å si...
er den rene sannhet."
Alexander, gutten min.
Du husker at du og jeg -
- hadde en viktig samtale for et års tid siden angående visse moralspørsmål.
Noen samtale var det vel ikke.
- Hva mener du? - Biskopen snakket og Alexander tidde.
- Tidde og skjemtes, for sine løgner. - Jeg er blitt klokere siden da.
- Du mener at du lyver bedre. - Noe sånt, ja.
Alexander, gutten min.
Tror du at man ustraffet kan skjende et annet menneskes ære?
Jeg tror biskopen hater Alexander. Det tror jeg.
Jaså, så det tror du.
Da skal jeg fortelle deg noe. Noe som kanskje vil forbause deg.
Jeg hater deg ikke.
Jeg elsker deg.
Men kjærligheten, det vil si den kjærligheten jeg føler for deg, -
- og for din mor og din søster, er ikke blind og ikke enfoldig.
Den er sterk og kritisk.
- Hører du hva jeg sier, Alexander? - Nei.
Du forherder deg.
Dessuten feilbedømmer du situasjonen.
Jeg er nemlig mye sterkere -
- enn du er. - Det betviler jeg ikke.
Jeg mener åndelig sterkere.
Fordi jeg har sannheten og rettferdigheten -
- på min side.
Alexander.
Du skjønner, jeg vet at du kommer til å bekjenne om en stund.
Du kommer til å oppleve din bekjennelse og din straff som en lettelse.
Du er en klok liten mann og du innser egentlig at spillet er tapt.
Men du er stolt og sta.
- Og så skjems du naturligvis. - Jeg har glemt hva jeg skal bekjenne.
- Jaså, er det sånn. - Hva vil biskopen at jeg skal bekjenne?
- Du vet at jeg har midler til rådighet. - Det visste jeg ikke, men nå vet jeg det.
I min barndom var man ikke så bløthjertet. Da hadde vi spanskrøret, det fins her òg.
En helt vanlig, beskjeden teppebanker, men den kan danse riktig bra.
Hjalp ikke det, hadde vi et annet middel, lakseroljen. Der står flaske og glass.
Man blir ganske medgjørlig når man har tatt et par klunker av denne.
Og hjalp ikke det, hadde vi et mørkt og kaldt kott, -
- der man fikk sitte noen timer, til rottene begynte å snuse en i ansiktet.
Hvorfor må jeg straffes?
Det er da selvsagt, gutten min.
Du har en brist i din karakter. Du kan ikke skille løgn fra sannhet.
Ennå er du et barn og løgnene dine er et barns løgner, om enn forferdelige.
Men snart er du en voksen mann.
Og livet straffer løgnere uten kjærlighet og hensyn.
Straffen skal lære deg å elske sannheten.
Jeg bekjenner at jeg fant på at biskopen låste inne bispinnen og barna.
- Erkjenner du også å ha begått mened? - Jeg gjør vel det.
Nå har du vunnet en stor seier.
En seier over deg selv.
Hvilken straff velger du? Spanskrøret, lakseroljen eller det mørke kottet?
- Hvor mange slag får jeg av spanskrøret? - 10 slag.
Da velger jeg spanskrøret.
Ta to puter der. Legg dem på bordet.
Knepp ned buksene.
Bøy deg framover.
Reis deg opp, Alexander. Du har noe å si meg.
Nei.
- Du skal be meg om forlatelse. - Det gjør jeg ikke.
Da må jeg slå deg til du gjør det. Kan du ikke spare oss begge for det?
Jeg ber aldri om forlatelse.
Du ber ikke om forlatelse.
Nei.
Legg deg framover, Alexander.
Ikke slå mer!
- Ber du meg om forlatelse nå? - Ja.
Knepp igjen buksene. Snyt deg. Justina, hjelp ham med et tørkle.
Hva har du nå å si?
- Alexander ber biskopen om forlatelse. - Snakk høyere, så alle hører angeren din.
Alexander ber biskopen om forlatelse.
For løgnene og meneden.
- Du forstår jeg straffet deg av kjærlighet? - Ja!
Kyss hånden min, Alexander.
- Kan jeg gå og legge meg nå? - Ja, det kan du.
Men for at du i ro skal tenke over dagens hendelser, -
- skal du sove på loftet.
Justina ordner med en madrass og et teppe.
Kl seks i morgen tidlig låser Henrietta opp døra, og da er du fri. Er det greit?
Ja, Deres høyvelbårenhet!
Nå må jeg gå. En vogn venter oppe ved grinden.
Jeg er redd det har hendt noe mens jeg har vært her.
Jeg går i stadig frykt for at Alexander skal si noe som mishager ham.
Alexander er dumdristig. Han forstår ikke at stefaren er en livsfarlig motstander -
- som bare venter på rette anledning til å knuse ham.
- Emilie, du må gå fra ham. - Jeg er med barn, Helena.
- Like fullt må du... - Unnskyld at jeg avbryter deg.
Jeg har bedt ham om skilsmisse. Han nekter.
Jeg sier jeg går fra ham uansett.
Da tar han fram lovboken og forklarer inngående hva som skjer:
I en rettssak kommer jeg til å tape, ettersom jeg har "forlatt hjemmet".
Barna blir tatt fra meg for å oppfostres av ham.
Jeg har i hemmelighet skrevet til en advokat som er en venn av meg.
Han har bekreftet Edvards påstander.
Jeg er innestengt og jeg får ikke lenger puste.
Jeg holder på å dø, Helena.
Og jeg hater den mannen så grenseløst at jeg kunne..!
Ikke si at jeg har vært her. Ikke til noen.
- Gi meg nøkkelen! - Edvard har forbudt det!
Nei! Edvard har forbudt det!
Det gjør vondt!
Emilie! Du får ikke lov!
Ta det jævla malerskrinet ditt!
Hør på meg!
Jeg sier jo det er tomt, for satan!
Alma!
- Jeg er her. Hva skriker du etter? - Vi skulle jo opp til farmor.
Jeg skriker vel aldri.
Det er vel for satan like godt med punsj.
- Her er hun ikke, gamlemor. - I matsalen?
- Vi ville bare se hvordan det står til. - Takk, utmerket, kjære barn.
- Håper ikke tante har følt seg alene. - Jeg elsker å være alene, vet du vel.
- Frøken Vega ble bitt av en veps. - Nei, en veps stikker, elskling.
- Den har brodd, liksom gubben din. - Ikke klyp!
Petra falt i sjøen og ble gjennomvåt.
- Hvor skal jeg servere kveldsmat? - Jeg skal ikke ha kveldsmat.
- Hvordan går det med vepsestikket? - Det er ikke noe å bry seg om.
Mamma holder på med fars fotografier. Hvor mange tusen har du sortert nå?
Her er et av deg og brødrene dine. Du kan ikke ha vært mer enn fem år da.
- Man ser alt hvem som... - Hvem er den vakre damen?
- Har det regnet på dere hele tiden? - Ikke i det hele tatt.
Ute på sjøen var det ikke en sky å se. Vi så regnet over land og hørte tordenen.
Her har det regnet hele dagen.
Damen med utringning var en av pappas venninner.
Nei. Vi var skolevenninner.
Hun giftet seg med en grev Ekenstierna, fikk 12 barn og ble stor som et hus.
Jeg har alltid beundret mammas suverene håndlag med pappas eventyr.
Vi må gå nå. Herr Öhman og hans hyggelige frue skulle se innom.
Jeg skal til byen i morgen tidlig. Vil mamma ha noe gjort?
Takk, Gusten, jeg trenger ikke noe, men jeg vil snakke med deg om Maj.
Hun har det vel bra? Nå blir jeg forbannet! Har ikke hun..?
Ro deg ned, Gusten.
Kommer vi inn på Maj, begynner han å skrike og bære seg.
Kjære Gusten, du må innse at Maj ikke er ditt private leketøy.
Fordi Alma er så storsinnet, er hun tatt inn i vår familie og venter mitt barnebarn.
Du har på ditt diktatoriske vis staket ut framtiden hennes.
- Det er da faen at mamma og Alma... - Ikke bann i din mors nærvær, Gusten!
Jeg er glad i jenta. Jeg vil henne vel. Jeg vil sikre framtiden hennes.
Hun skal ikke være avhengig av slektens velvilje om jeg dør.
Hun sa ja til mine forslag og trenger ingen beskytter, i alle fall ikke mot meg!
Hold opp med å tiske og hviske!
Kom ikke og påstå at jeg er diktatorisk. Maj har fått bestemme alt selv!
Jeg er jo glad i henne.
Jeg er snill mot henne. Alma er snill mot henne. Nå er jeg jævlig såret!
Det fins ikke den minste grunn til å ta Maj i forsvar mot meg!
Jeg er glad i henne. Alma er glad i henne. Hun er elsket som Jenny, Petra og Putte.
Ja, ikke helt på samme vis, men nesten.
Hun er snill mot meg. Syns ikke jeg er fet og gammel og ekkel. Det syns nå ingen.
Gustav Adolf Ekdahl er glad i damer. Hva skal man gjøre med det?
Maj skal gå sin egen vei gjennom livet, og jeg skal gi henne et godt grunnlag.
Nok om det. Operasangeren sa han kom innom med fruen og barna. Kom nå!
Adjø, mamma, gi meg et kyss.
Jeg vil absolutt ikke at mamma og Alma skal sitte og tiske om Majs framtid.
Den tar jeg meg av! Hun selv, mener jeg.
- God natt, mamma. Kom nå, Alma! - Jeg kommer tilbake om noen timer.
- Ikke faen! Kom nå! - Du er velkommen, selv om det blir sent.
- Rolig, så du ikke får slag. Du er helt rød. - Jeg er helt rolig, det er du som skriker.
Jeg vil ha slutt på tiskingen mellom deg og mamma!
- God dag, herr Jacobi. - Frøken Vegerus, jeg håper ikke jeg...
- Hva gjelder det? - Jeg undres om biskopen har...
- Han skriver preken, må ikke forstyrres. - Kan man da få snakke med bispinnen?
- Bispinnen er uvel og hviler på sitt rom. - Og må ikke forstyrres?
- Min mor er ute og selv har jeg ikke tid. - Biskopen kan bli sint om jeg ikke får...
Hva gjelder det?
For noen måneder siden, i november, foreslo biskopen en handel for meg.
- Det kan jeg ikke huske. - Naturligvis ikke, frøken Vergerus.
Biskopen forskåner nok sine nærmeste for slike trivielle bekymringer.
- Har han bekymringer som angår Dem? - Tving meg nå ikke til å bli vulgær.
Herr Jacobi, jeg syns De er et ubehagelig menneske.
Jeg har verken tid eller lyst til å innlate meg på en samtale med Dem. Far vel.
- Pengeforlegenhet. - Unnskyld?
Deres bror biskopen befant seg i pengeforlegenhet. Kan jeg sette meg?
Ikke der! Der.
Pussig nok, jeg vet ikke hvorfor, setter jeg pris på at De er så direkte.
Jeg setter ikke pris på Deres servilitet. Hvilke forretninger har De med min bror?
- Ingen, så vidt jeg vet. - Nå er jeg lei av gåtene Deres.
- Si hva De har på hjertet og forsvinn. - Jeg må først snakke med biskopen.
Det gjelder penger. Masse penger.
- Skylder min bror Dem penger? - Tvert imot, kjære barn!
I november ville biskopen låne penger. Dessverre har jøden visse prinsipper.
Jeg låner aldri ut penger til kirkens menn. Da tilbød biskopen meg en handel.
Jeg skulle få kjøpe den kista for en rimelig sum. Jeg avslo.
- Jaså, De avslo. - Dumt nok, ettersom jeg angret siden.
Det er ikke noe jeg heller vil enn å kjøpe kista. Nesten til hvilken pris som helst.
Jeg henter min bror.
- Jeg vil ikke uroes når jeg skriver preken. - Herr Jacobi er her og vil kjøpe kista.
Jaså. Han biter seg fast som en klegg.
Bli der. Jeg henter dere om noen minutter. Ta av dere skoene.
Unnskyld. En gammel manns plage. Unnskyld, Deres høyvelbårenhet.
- De vil kjøpe kista? - Nettopp.
- Hva betaler De? - Det står her på papiret.
Ja vel! De har visst angret Dem betraktelig.
Jeg har kanskje en interessert kjøper.
- Jeg blir naturligvis lurt. - De kan si nei, og blir altså ikke lurt.
- Har De pengene med Dem? - Pengene? Å ja, kjøpesummen!
Naturligvis. Jeg har de store sedlene her.
Her har vi dem.
- Gi meg pengene. - Naturligvis.
Om Deres høyvelbårenhet gir meg sitt aktede navn på kontrakten.
- Det er i orden at jeg trekker meg tilbake? - Jeg vil savne Dem, frøken Vergerus.
Jeg forutsetter at De ikke tar med Dem annet enn det som tilkommer Dem.
Mistanke faller tilbake på den som har den.
Biskopen får forsikre seg om at jeg ikke tar med annet enn det som tilkommer meg.
Jeg ville bare levere tilbake kontrakten signert.
Vær så god - sitt.
Hva med maleriet på veggen der?
- Et vakkert og kostbart arbeid. - Kunne det interessere?
Beklager, ressursene mine er for øyeblikket en smule anstrengt.
- Hvordan står det til med bispinnen? - Takk som spør.
Bispinnen er uvel. Den plutselige heten slår henne ut.
- Man kunne ikke personlig få framføre... - Jeg beklager.
Forstår. Her er et brev fra gamle fru Ekdahl til bispinnen.
- Jeg skal overlevere det. - Det er altfor elskverdig.
Ditt forbannede, motbydelige jødesvin! Du trodde du skulle lure meg.
Dette skal du få angre til margen, motbydelige, kroknesede stinkdyr!
- Ro deg ned, Edvard! - Det svinet prøver å stjele barna mine!
Det kan han ikke. Jeg har nøkkelen til barneværelset.
Du rører dem ikke!
Først av alt skal vi ha noe å spise. Aron, kom!
Dette er min søstersønn Aron.
Til bords!
- Jeg vil sove. - Aron!
Gjestene våre er trette. Har du gjort klart soverommet og redd opp sengene?
Jeg har gjort alt slik onkel beordret.
Alexander, dette er Arons dokketeater.
Spør dere ham pent, holder han sikkert forestilling en kveld.
Bak denne døra bor min søstersønn Ismael. Han er syk.
Derfor må døra alltid være låst. Husk det, Alexander og Fanny.
Iblant synger han. Også om nettene. Det er ikke noe å bry seg om.
Dere venner dere til det.
Dette blir hjemmet deres den nærmeste tiden. Håper dere trives. Legg deg nå.
God natt, Fanny. God natt, Alexander.
Om nettene låser dere døra innenfra og åpner ikke for noen. Husk aftenbønnen.
- Ikke gå! - Du vil at jeg skal bli?
- Ja takk. - Da setter jeg meg her.
Jeg går og ser til Ismael.
Jeg heter Aron. Min bror heter Ismael. Foreldrene våre døde da vi var små.
Jeg må tisse.
Søren, her er ingen potte.
Det blir ikke lett å finne doen midt på natta.
Får håpe det ikke spøker.
Søren, jeg har gått meg vill.
Dritt! Piss! Pikk..!
Det er ikke min feil at det har gått så galt.
Jeg kan ikke forlate dere. Jeg kan ikke det.
Det var mye bedre om du dro til himmelen, for du kan ikke hjelpe oss likevel.
Hele livet levde jeg med dere barna og Emilie.
Døden gjør ingen forskjell.
Hva er det, Alexander?
Hvorfor kan du ikke gå til Gud og si at han må slå i hjel biskopen?
Eller driter Gud i deg? Driter han i oss alle?
Har du i det hele tatt sett Gud der på andre siden?
Ikke en jævel har en tanke i hodet.
Nesten alle sammen er idioter.
Du må være redd for mennesker, Alexander.
Skal du ikke komme og legge deg?
- Klokken har slått fire. - Jeg får ikke sove.
Ikke jeg heller.
Jeg var inne hos Elsa. Hun er svært syk. Vi burde sende bud på dr Fürstenberg.
Han kommer i morgen tidlig. Hva drikker du?
- Varm buljong hjelper mot søvnløsheten. - Får jeg smake?
- Vær så god, vennen min. - Kan du ikke tilgi meg?
Jeg blir jo hos deg. Jeg blir jo.
- Plutselig ettergivenhet. Jeg forstår ikke. - Drikk mens den er varm.
Du krever at barna skal tilbake? I så fall er det ubehjelpelig.
Jeg bryr meg ikke om det som er ubehjelpelig, bare om det som er rett.
Jeg syntes Elsa ropte.
Bli sittende, du. Jeg skal gå inn til henne.
- Kan jeg hjelpe faster? - Det er så mørkt.
- Hvor mye er klokken? - Snart halv fem.
- Det var en lang natt. - Du burde prøve å sove litt.
Jeg har vondt i bena. De er hovne og verker.
Du påsto en gang at du byttet masker uavbrutt, -
- slik at du til slutt ikke visste hvem du var.
Jeg har bare én eneste maske.
Men den sitter fastbrent i mitt kjøtt.
Hvis jeg rev bort den...
Jeg trodde alltid at mennesker likte meg.
Jeg så meg selv som klok, vidsynt og rettferdig.
Jeg ante aldri at noen ville være i stand til å hate meg.
Jeg hater deg ikke.
Nei, men sønnen din hater meg.
Jeg er redd for ham.
- Hvem står bak døra? - Det er Gud som står bak døra.
- Kan du ikke komme fram? - Ingen levende får se Guds ansikt.
- Hva vil du meg? - Jeg ville bare bevise at jeg fins.
- Nå er det ute med meg, hva? - Vil du se meg, Alexander?
Nå skal du få se meg!
Nå kommer jeg!
- Innrøm at du ble redd. - Jeg ble ikke det minste redd!
"Nå er det ute med meg."
Det gjør vondt!
Ikke syt.
Det var ikke meningen å skremme deg, i alle fall ikke så mye.
Jeg har vært oppe i hele natt og arbeidet med denne marionetten.
En rik sirkusdirektør i England er helt vill etter dokkene våre.
Så hørte jeg at du var oppe.
Hører du? Min bror Ismael er våken. Han synger.
Ismael tåler ikke mennesker. Iblant blir han rasende, og da er han farlig.
Du sa du var oppe i hele natt, men jeg så at du lå og sov i din onkels soverom.
Det skjer mye rart og uforklarlig. Det merker man når man sysler med magi.
- Har du sett mumien vår? - Nei.
Kom.
Se nøye etter, Alexander. Ser du at den puster?
Den har vært død i over 4000 år, men den puster.
Nå gjør jeg det mørkt i rommet.
- Hva ser du? - Den lyser.
Nettopp. Ingen vet hvorfor den er selvlysende.
Ingen kan forklare det.
Det ubegripelige gjør mennesker rasende.
Derfor er det bedre å skylde på speilene, apparatene og projeksjonene. Da ler folk.
Og det er sunnere på alle måter, framfor alt økonomisk. Se nøye nå!
Onkel Isak påstår vi er omgitt av virkeligheter, den ene utenfor den andre.
Han sier det vrimler av gjenferd, ånder, spøkelser -
- sjeler, gjengangere, engler og djevler.
Han sier hver minste stein har eget liv. Vil du ha mer kaffe?
Ja takk.
Alt er levende, alt er Gud eller Guds tanke.
Ikke bare det gode, men også det ondeste. Hva tror du?
Fins det en gud, er han en dritt-og pissegud som jeg vil sparke i ræva.
Teorien din er meget interessant og virker også ganske velmotivert.
Skal vi gå til Ismael med frokosten hans?
Ismael! Jeg er her med frokosten din.
Emilie!
Jeg fikk en eske brompulver av din søster, siden jeg ikke fikk sove.
Jeg hadde tre doser i buljongen. Det var ikke meningen at du skulle drikke den.
Da du gikk for å se til Elsa, hadde jeg ytterligere tre doser i koppen.
Du kommer til å sove dypt.
Når du våkner, er jeg borte.
Jeg går tilbake til barna mine, -
- til hjemmet mitt -
- og familien min.
Emilie!
- Jeg forandrer meg og du kommer tilbake. - Jeg kommer aldri tilbake.
Jeg skal forgifte livet ditt, forfølge deg fra by til by, ødelegge dine barns framtid!
- Edvard, du vet ikke hva du sier. - Jeg er våken!
Jeg er forferdelig våken.
Hjelp meg i det minste bort til senga.
Jeg kan ikke se lenger.
Og jeg er så svimmel.
Emilie!
Er du der? Jeg kan ikke se.
Emilie!
Ismael! Jeg er her med frokosten din.
God morgen, Ismael.
Dette er Alexander Ekdahl, min venn.
La oss være alene, Aron.
Du trenger ikke være engstelig, jeg skal ikke ete ham opp.
Selv om han ser appetittlig ut.
Du kan komme tilbake om en halvtime. Gå nå, Aron.
- Onkel Isak ville ikke... - Han får ikke vite om Alexanders besøk.
Gå nå!
Nei takk.
Jeg heter Ismael, det vet du vel alt.
"Han skal bli et villesel av en mann.
Hans hånd skal være vendt mot alle, og alles hånd mot ham."
Jeg anses som farlig, derfor er jeg innelåst.
På hvilken måte er du farlig?
Skriv navnet ditt på dette papiret.
Pennen er ganske dårlig, men den duger vel.
Alexander Ekdahl, les nå hva du selv har skrevet.
Det står Ismael Retzinsky.
Kanskje er vi samme person, kanskje har vi ingen grenser.
Kanskje flyter vi gjennom hverandre, ubegrenset og storartet.
Du bærer på forferdelige tanker.
Det er nesten plagsomt å være i nærheten av deg.
Samtidig er det fristende.
- Vet du hvorfor? - Jeg vet ikke om jeg vil vite det.
Du har hørt at man kan lage en figur av en man hater og stikke nåler i den.
En klossete metode med tanke på hvor snare veier den onde tanke kan ta.
Du er en besynderlig liten person.
Du vil ikke snakke om det du hele tiden tenker på.
Du bærer på et menneskes død. Vent litt.
Jeg vet hvem du tenker på:
En røslig mann med lyst, gråsprengt hår. Rett på meg hvis jeg tar feil.
Han er blåøyd, klare, blå øyne og gutteaktig utseende.
Akkurat nå sover han og drømmer at han faller på kne ved alteret.
Over alteret henger den korsfestede profeten.
I drømmen sin reiser han seg og roper:
"Min Gud, hvorfor har du forlatt meg?"
Ingen svarer ham, ikke så mye som en latter.
- Ikke snakk sånn! - Det er ikke jeg som snakker.
Det er du selv.
Nå skal du ikke nøle.
Han sover tungt, plaget av mareritt.
Gi meg hendene dine, Alexander.
Det er egentlig ikke nødvendig, men sikrere.
Dørene vil bli slått opp, -
- et skrik vil gjalle gjennom huset.
- Jeg vil ikke. - Det er for sent.
Det fins bare én vei å gå, og jeg følger deg, jeg utsletter meg selv.
Jeg går inn i deg, mitt lille barn. Vær ikke redd, jeg er hos deg.
Jeg er din engel som beskytter deg.
Klokken er fem om morgenen og solen er nettopp kommet opp.
Dørene slås opp... Nei, vent.
Først et skrik, et uhyggelig skrik gjaller gjennom huset.
En uformelig brennende skikkelse beveger seg over golvet, -
- skrikende... - Jeg vil ikke. Slipp meg!
Emilie!
Politiet er her og vil absolutt snakke med deg.
Ektemannen Deres, hans høyvelbårenhet biskopen, -
- omkom i morges under fryktelige omstendigheter.
Tillater De?
Vi tror at vi i detalj har kunnet klarlegge forløpet.
Frk Elsa Bergius lå syk til sengs med en brennende parafinlampe på nattbordet.
Lampen falt ned i sengen og antente sengetøyet og frk Bergius' hår og nattøy.
Brennende som en fakkel har den syke løpt gjennom huset -
- og tatt seg inn i hans høyvelbårenhet biskopens soveværelse.
Ifølge hans høyvelbårenhets søster, Henrietta Vergerus, sov biskopen dypt -
- på grunn av et sovemiddel som De ga ham tidligere på kvelden.
Frk Bergius kastet seg mot den sovende, og antente hans sengeklær og nattøy.
Biskopen våknet og klarte å befri seg fra den døende, brennende kvinnen.
Men han klarte ikke selv å slokke den ilden som nå fortærte ham.
Gamle fru Vergerus fant sin sønn med istykkerbrent underkropp -
- og forkullet ansikt.
Han viste svake livstegn og ropte at smertene var uutholdelige.
Skjønt jeg ikke kan se bort fra -
- at sovemidlet fru Vergerus ga ham forverret ulykken, -
- kan jeg heller ikke tillate det noen større vekt, -
- men må karakterisere det inntrufne som et uhyggelig sammentreff -
- av særdeles ulykkelige omstendigheter.
Mine kjære, dyrebare venner.
Jeg er forferdelig rørt.
Min visdom er enkel.
Det fins nok folk som forakter min visdom, men det gir jeg faen..!
Mamma, du syns din sønn prater for mye. Jeg skal fatte meg i korthet.
Altså og dermed:
Vi Ekdahler er ikke kommet til verden for å gjennomskue den, tro aldri det.
Vi er ikke utrustet med apparater til slike ekskursjoner.
Det er best å gi blaffen i de store sammenhengene.
Vi skal leve i det lille, -
- i den lille verden.
Den skal vi holde oss til, -
- og den skal vi dyrke og gjøre det beste ut av.
Plutselig rammer døden.
Plutselig åpner avgrunnen seg.
Plutselig bryter stormen løs og katastrofen er over oss.
Alt det der vet vi, men vi vil ikke tenke på slike utrivelige ting.
Vi Ekdahler elsker våre utflukter.
Et menneske som berøves for sine utflukter blir rasende og slår rundt seg.
Mennesker må for faen være begripelige, -
- ellers våger vi verken elske dem eller snakke vondt om dem.
Verden og virkeligheten må være fattbar, -
- slik at vi med god samvittighet kan klage over ensformigheten.
Vær ikke lei dere, kjære, storartede kunstnere, -
- skuespillere og skuespillerinner, vi behøver dere like forbannet.
Det er dere som skal gi oss våre utenomjordiske grøss, -
- eller, og enda heller, våre jordiske fornøyelser.
Verden er en røverkule og det mørkner mot natt.
Ondskapen sliter sine lenker og går over verden som en gal hund.
Forgiftningen rammer oss alle, oss Ekdahler og alle andre.
Ingen går fri.
Ikke engang Helena Viktoria eller lille Aurora.
Slik kommer det til å bli.
Derfor fins det anledning til å være lykkelig når man er lykkelig.
Å være snill, gavmild, øm og god.
Derfor er det nødvendig og ikke det minste skammelig -
- å glede seg over den lille verden.
Den gode maten, det milde smilet, -
- frukttrærne som blomstrer, valsene.
Nå, mine kjære, elskede venner, har jeg pratet ferdig. Ta det for hva dere vil:
En uutdannet restaurantdirektørs sentimentale utgytelser, -
- eller en lallende gubbes elendige pjatt. Det bryr jeg meg ikke om.
Jeg holder en liten keiserinne i mine armer.
Det er fattbart og likevel uendelig.
En dag beviser hun at jeg tar feil i alt det jeg har sagt nå.
En dag hersker hun ikke bare over den lille verden, men over alt sammen!
Alt sammen!
Vær snill pike nå, ungen min, så mamma får legge seg.
Du har vel spist ferdig likevel.
- Jeg skal ta henne. - Takk, Rosa.
- Hvordan trives du? - Alle er så snille.
Særlig direktøren er snill. Han må være en riktig menneskevenn.
Han er så visst en menneskevenn, og særlig vennlig mot unge piker, -
- så Rosa skal være forsiktig. - Jøsses!
- God natt, frue. - God natt, Rosa.
- Kom nå, du er trett. - Vi skal drikke champagne.
- Vi skal drikke champagne! - Du får øl og skinkesmørbrød på senga.
Kom nå!
Emilie vil sikkert ha et glass champagne og så skal vi skåle for døtrene våre.
- Gå og legg deg nå, Gusten. - Jeg er så helvetes lykkelig.
Det er bra, men det kommer en dag i morgen også, og da har du hodepine.
Tenk at vi er sammen igjen!
Jeg drar på landet i morgen for å snakke med håndverkerne. Skal du ha gjort noe?
- Jeg blir til torsdag. - Jeg kommer ut på tirsdag.
- Har jeg ikke verdens beste hustru? - Mye bedre enn du fortjener.
Og verdens netteste elskerinne. En riktig liten søtsak.
- Drar du tidlig i morgen? - Ikke før klokken to.
Når jeg ser deg, vil jeg gråte av glede.
Tenk at du er tilbake hos oss igjen!
God natt, Gusten.
Vær nå snill gutt og husk at Alma trenger å sove.
Jeg vet nok hva Alma trenger.
- Tante Emilie. - Kjære dere, hva vil dere her så sent?
Vi vil til Stockholm. Marianne Egerman skal åpne motebutikk og vil ha vår hjelp.
- Og vi vil så gjerne. - Forferdelig gjerne.
- Men vi har et stort problem. - Pappa og det konditoriet til Maj.
Han er så snill!
- Maj orker ikke mer av pappas formynderi. - Han er så snill, det er håpløst.
Maj vil leve sitt eget liv og bestemme over seg selv og barnet sitt.
Vi pratet med mamma. Først ble hun sint og sa vi ikke kunne gjøre sånt mot pappa.
Så roet hun seg og sa livet må gå sin gang.
Og at man ikke kan tvinge sine barn.
- Men hun ble lei seg for pappas skyld. - Det er forferdelig!
Du må først tenke på deg selv. Pappa er faktisk en gammel gubbe.
- Ikke sant, tante Emilie? - Legg dere. Jeg skal snakke med farmor.
- Helena. - Emilie! Så hyggelig. Velkommen.
- Jeg vil rådføre meg med deg. - Vil du ha en konjakk?
Er det noe alvorlig? Maj og Petra vil flytte til Stockholm.
Hva syns du?
Meg slipper du ikke.
En ting til.
Du har helt rett. Oscar ba deg på dødsleiet om å ta deg av teateret.
- Jeg var der selv og husker det godt. - Gustav Adolf blir forferdelig såret.
Jeg forstår ikke denne bløthjertetheten for Gustav Adolf.
Gusten er svært dyktig i forretninger, men teater har han aldri skjønt seg på.
Det er ditt teater, kjære Emilie.
På tide vi gjør klart for vår kjære lokale Napoleon at han står foran sitt Waterloo.
Jeg skulle ønske at du leste et nytt teaterstykke av August Strindberg.
Den ekle kvinnehateren. Nei, vet du hva!
Stykket heter Et drömspel.
- Jeg tenkte at vi begge kunne spille i det. - Aldri! Jeg har ikke stått på scenen på...
Desto større anledning, Helena. Nå skal jeg ikke forstyrre deg mer.
Du forstyrrer meg vel aldri.
- Hva ler du av? - Nå er det vi to som bestemmer, hva?
Tror du det?
- God natt, kjære. - God natt, min lille pike.
"Alt kan skje, alt er mulig og sannsynlig.
Tid og rom eksisterer ikke.
På et ubetydelig virkelighetsgrunnlag -
- spinner fantasien nye former og vever nye mønstre..."